Robert Coleman Richardson – Hrvatska internetska enciklopedija

# Robert Coleman Richardson

Izvor: Hrvatska internetska enciklopedija
More actions

Robert Coleman Richardson
Rođenje | 26. lipnja 1937. Washington, SAD
Smrt | 26. lipnja 1937. Ithaca, New York, SAD
Državljanstvo | Amerikanac
Polje | Fizika
Institucija | Sveučilište Cornell u Ithaci
Alma mater | Sveučilište Duke Sveučilište u Connecticutu Harvardovo sveučilište
Poznat po | Supratekućina ili suprafluidnost
Istaknute nagrade | Nobelova nagrada za fiziku (1996.)

Robert Coleman Richardson ili Robert Richardson (Washington, 26. lipnja 1937. – Ithaca, New York, 19. veljače 2013.), američki fizičar. Doktorirao (1966.) na Sveučilištu Duke. Radio na Sveučilištu Cornell u Ithaci (od 1967. do 1996.), gdje je bio ravnatelj Laboratorija atomske fizike i fizike čvrstoga stanja (od 1990. do 1996.). Bavio se fizikom niskih temperatura, posebno svojstvima tekućina i čvrstih tijela na temperaturama nižima od milikelvina. Bio je član je Nacionalne akademije znanosti (od 1986.) i pridruženi član Finske akademije znanosti i književnosti (od 1993.). Za otkriće suprafluidnosti helijeva izotopa ³He podijelio je 1996. Nobelovu nagradu za fiziku s D. Osheroffom i D. M. Leejem. [1]

## Supratekućina ili suprafluidnost

Podrobniji članak o temi: Apsolutna nula
Supratekućina ispunjava uronjenu posudu sve dok se razine ne izjednače.

Supratekućina ili suprafluidnost je naziv za agregatno stanje koje nastaje u nekim ukapljenim plinovima na vrlo niskim temperaturama (2,17 K za helijev izotop 4He), a svojstveni su mu nestanak viskoznosti i beskonačno velika toplinska vodljivost. Pored toga približavanjem temperaturi prijelaza (takozvana lambda točka) specifični toplinski kapacitet također teži k beskonačno velikoj vrijednosti.

Suprafluidnost je stanje ukapljenoga helija koje se očituje gibanjem tekućine bez trenja na ekstremno niskoj temperaturi uz očuvana adhezijska svojstva. Otkrio ju je 1937. Pjotr Leonidovič Kapica, a neovisno o njemu otkrili su je iste godine Donald Misener i John Frank Allen proučavajući pojave do kojih dolazi kada se helij ohladi na temperaturu nižu od 2,17 K. Ako se u suprafluidni helij djelomično uroni prazna posuda, po njezinim će se stijenkama u tankom sloju (do 30 nm) helij penjati i spuštati u posudu sve dok se razina helija u posudi ne izjednači s razinom okolnoga helija; ako se kapilarna cjevčica jednim krajem uroni u suprafluidni helij i osvijetli, na njezinu će gornjem kraju istjecati helij poput vodoskoka visoka do 10 centimetara (takozvani učinak vodoskoka). Danska fizičarka Lena Hau uspjela je 1999. u suprafluidu usporiti svjetlost do brzine 17 m/s, a 2001. uspjela ju je zaustaviti.

Helijevi izotopi 4He i 3He imaju različita suprafluidna stanja, a zbog različitoga broja neutrona u atomskoj jezgri (različitog spina) pripadaju različitim statistikama (kvantna statistika). Izotop helija 4He, sa spinom 0, je bozon, podvrgava se Bose-Einsteinovoj statistici, ukapljuje se na 4,2 K i prelazi u suprafluidno stanje na temperaturi 2,17 K, a izotop 3He, sa spinom 1/2, podvrgava se Fermi-Diracovoj statististici, ukapljuje se na 3,19 K, postaje suprafluidan na temperaturi 2,6 mK i ima dva različita suprafluidna stanja.

Teorijski doprinos tumačenju suprafluidnosti helijeva izotopa 4He prvi su dali Laszlo Tisza i L. D. Landau 1941. u dvokomponentnom modelu s kvazičesticama fononima i rotonima, a kvantnomehanički ju je nadogradio R. Feynman. Objašnjenje suprafluidnosti izotopa 3He uklopilo se u poopćenu BCS-teoriju (supravodljivost). Postizanje suprafluidnosti još je vrlo skupo zbog potrebnih izuzetno niskih temperatura i iznimne čistoće helija, pa se primjenjuje uglavnom u znanstvenim istraživanjima, na primjer pri proučavanju pojedinačnih molekula plina u suprafluidu, gdje se one zbog nedostatka trenja gibaju potpuno slobodno; za održavanje osjetljivih mjernih instrumenata ili dijelova instrumenata na niskoj temperaturi (u astronomskom satelitu za opažanje infracrvenoga zračenja, IRAS, koji je lansiran 1983., s pomoću 720 litara suprafluidnoga helija instrumenti se čuvaju na temperaturi 1,6 K). U širem smislu stanje elektrona u supravodiču također je suprafluidno.

## Izvori

1. ↑ Richardson, Robert, [1] "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, preuzeto 9. travnja 2020.

Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku
1900-ih | 1901. Wilhelm Conrad Röntgen · 1902. Hendrik Antoon Lorentz i Pieter Zeeman · 1903. Antoine Henri Becquerel, Pierre Curie i Marie Curie · 1904. John William Strutt Rayleigh · 1905. Philipp Lenard · 1906. Joseph John Thomson · 1907. Albert Abraham Michelson · 1908. Gabriel Lippmann · 1909. Guglielmo Marconi i Carl Ferdinand Braun
1910-ih | 1910. Johannes Diderik van der Waals · 1911. Wilhelm Wien · 1912. Nils Gustaf Dalén · 1913. Heike Kamerlingh Onnes · 1914. Max von Laue · 1915. William Henry Bragg i William Lawrence Bragg · 1917. Charles Glover Barkla · 1918. Max Planck · 1919. Johannes Stark
1920-ih | 1920. Charles Edouard Guillaume · 1921. Albert Einstein · 1922. Niels Bohr · 1923. Robert Andrews Millikan · 1924. Karl Manne Georg Siegbahn · 1925. James Franck i Gustav Ludwig Hertz · 1926. Jean Baptiste Perrin · 1927. Arthur Holly Compton i Charles Thomson Rees Wilson · 1928. Owen Willans Richardson · 1929. Louis de Broglie
1930-ih | 1930. Čandrasekara Venkata Raman · 1932. Werner Heisenberg · 1933. Erwin Schrödinger i Paul Adrien Maurice Dirac · 1935. James Chadwick · 1936. Victor Franz Hess i Carl David Anderson · 1937. Clinton Joseph Davisson i George Paget Thomson · 1938. Enrico Fermi · 1939. Ernest Orlando Lawrence
1940-ih | 1943. Otto Stern · 1944. Isidor Isaac Rabi · 1945. Wolfgang Pauli · 1946. Percy Williams Bridgman · 1947. Edward Victor Appleton · 1948. Patrick Maynard Stuart Blackett · 1949. Hideki Jukava
1950-ih | 1950. Cecil Frank Powell · 1951. John Douglas Cockcroft i Ernest Thomas Sinton Walton · 1952. Felix Bloch i Edward Mills Purcell · 1953. Frits (Frederik) Zernike · 1954. Max Born i Walther Bothe · 1955. Willis Eugene Lamb · 1956. William Bradford Shockley, John Bardeen i Walter Houser Brattain · 1957. Čen Ning Jang i Cung-Dao Li · 1958. Pavel Aleksejevič Čerenkov, Ilja Mihajlovič Frank i Igor Jevgenijevič Tamm · 1959. Emilio Gino Segre i Owen Chamberlain
1960-ih | 1960. Donald Arthur Glaser · 1961. Robert Hofstadter i Rudolf Ludwig Mössbauer · 1962. Lev Davidovič Landau · 1963. Eugene Paul Wigner, Maria Goeppert-Mayer i J. Hans D. Jensen · 1964. Charles Hard Townes, Nikolaj Genadijevič Basov i Aleksandar Prohorov · 1965. Sin-Itiro Tomonaga, Julian Schwinger i Richard P. Feynman · 1966. Alfred Kastler · 1967. Hans Albrecht Bethe · 1968. Luis Walter Alvarez · 1969. Murray Gell-Mann
1970-ih | 1970. Hannes Olof Gösta Alfvén i Louis Eugene Félix Néel · 1971. Dennis Gabor · 1972. John Bardeen, Leon Neil Cooper i John Robert Schrieffer · 1973. Leo Esaki, Ivar Giaever i Brian David Josephson · 1974. Martin Ryle i Antony Hewish · 1975. Aage Niels Bohr, Ben Roy Mottelson i Leo James Rainwater · 1976. Burton Richter i Samuel Čao Čung Ting · 1977. Philip Warren Anderson, Nevill Francis Mott i John Hasbrouck van Vleck · 1978. Pjotr Leonidovič Kapica, Arno Penzias i Robert Woodrow Wilson · 1979. Sheldon Lee Glashow, Abdus Salam i Steven Weinberg
1980-ih | 1980. James Watson Cronin i Val Logsdon Fitch · 1981. Nicolaas Bloembergen, Arthur L. Schawlow i Kai Manne Siegbahn · 1982. Kenneth G. Wilson · 1983. Subrahmanjan Čandrasehar i William A. Fowler · 1984. Carlo Rubbia i Simon van der Meer · 1985. Klaus von Klitzing · 1986. Ernst Ruska, Gerd Binnig i Heinrich Rohrer · 1987. Johannes Georg Bednorz i Karl Alexander Müller · 1988. Leon Max Lederman, Melvin Schwartz i Jack Steinberger · 1989. Norman Foster Ramsey, Hans Georg Dehmelt i Wolfgang Paul
1990-ih | 1990. Jerome Isaac Friedman, Henry Way Kendall i Richard Edward Taylor · 1991. Pierre-Gilles de Gennes · 1992. Georgij Harpak · 1993. Russell Alan Hulse i Joseph Hooton Taylor Jr. · 1994. Bertram N. Brockhouse i Clifford Shull · 1995. Martin Lewis Perl i Frederick Reines · 1996. David Morris Lee, Douglas Dean Osheroff i Robert Coleman Richardson · 1997. Steven Chu, Claude Cohen-Tannoudji i William Daniel Phillips · 1998. Robert B. Laughlin, Horst Ludwig Störmer i Daniel Či Cui · 1999. Gerardus 't Hooft i Martinus J.G. Veltman
2000-ih | 2000. Žores Ivanovič Alfjorov, Herbert Kroemer i Jack S. Kilby · 2001. Eric Allin Cornell, Wolfgang Ketterle i Carl Edwin Wieman · 2002. Raymond Davis Jr., Masatoši Košiba i Riccardo Giacconi · 2003. Aleksej Aleksejevič Abrikosov, Vitalij Lazarevič Ginzburg i Anthony James Leggett · 2004. David J. Gross, H. David Politzer i Frank Wilczek · 2005. Theodor Hänsch, John Hall i Roy Glauber · 2006. John C. Mather i George F. Smoot · 2007. Albert Fert i Peter A. Grünberg · 2008. Yoichiro Nambu, Makoto Kobayashi i Toshihide Maskawa · 2009. Charles K. Kao, Willard Boyle i George E. Smith
2010-ih | 2010. Andre Geim i Konstantin Novoselov · 2011. Saul Perlmutter, Adam Riess i Brian Schmidt · 2012. David J. Wineland i Serge Haroche · 2013. François Englert i Peter Higgs · 2014. Isamu Akasaki, Hiroshi Amano i Shuji Nakamura · 2015. Takaaki Kajita i Arthur B. McDonald · 2016. David J. Thouless, Duncan Haldane i J. Michael Kosterlitz · 2017. Rainer Weiss, Kip Thorne i Barry Barish · 2018. Artur Ashkin, Gérard Mourou i Donna Strickland · 2019. James Peebles, Michel Mayor i Didier Queloz
2020-ih | 2020. Roger Penrose, Reinhard Genzel i Andrea Ghez · 2021. Syukuro Manabe, Klaus Hasselmann i Giorgio Parisi · 2022. Alain Aspect, John Clauser i Anton Zeilinger · 2023. Pierre Agostini, Ferenc Krausz i Anne L'Huillier • 2024. John Hopfield i Geoffrey Hinton · 2025. John Clarke, Michel H. Devoret i John M. Martinis
Ekonomija • Fizika • Fiziologija ili Medicina • Kemija • Književnost • Mir

Dobavljeno iz "https://enciklopedija.cc/index.php?title=Robert_Coleman_Richardson&oldid=369836"